The Endangered Horizon in Alice Oswald’s “Dunt: a Poem For a Nearly Dried-Up River” (Philologia, 2021)
U radu se analizira pesma Alis Osvald „Dunt: pesma za skoro isušenu reku” u kojoj autorka ističe suprotnosti između klasičnog „presipanja” i kulture, ispoljene kroz jezik, kao način postojanja i povezivanja, i kao deo prirode, koja je gotovo isušena. „Zamalo isušena” nije samo jedna reka,već pristup klasičnoj kulturi, koju su Metju Arnold, C.S. Luis i Džon Raskin veličali da bi odbranili ne-naučne vidove ljudske prirode. „Dunt” uspešno povezuje čitaoce sa tim svetom što traga za estetikom, a ne raspravom. Ponavljajući naredbu „pokušaj ponovo”, prikazuje pokušaj da sasluša to što skoro da više ne postoji. Oblikom imperativa odjekuje Hajdegerovo naređenje da saslušamo prirodu stvari, uprkos pokušaju savremenog napretka da ih uništi i prikrije njihovu sposobnost da „razasjavaju” svet – zamalo da ih isuše.